SUPERSIMȚURI
În această serie veți începe o călătorie într-o lume a simțurilor foarte diferită de a voastră.
Cum percep păsările lumea înconjurătoare?
Chiar și un graur este mai sensibil la mai multe imagini sau sunete decât noi.
Noi, oamenii, percepem lumea prin intermediul a cinci simțuri principale.
Dar aceste simțuri sunt mult mai bine dezvoltate la animale, chiar și la cele domestice.
Un caras auriu de heleșteu poate vedea culori invizibile ochiului nostru.
Un câine trăiește într-o lume dominată de simțul mirosului.
E de un milion de ori mai sensibil la mirosuri decât suntem noi.
Comparat cu al altor animale, simțul nostru gustativ este surprinzător de rudimentar.
Putem simți înțepătura unui țânțar,
dar nu înțelegem sunetele din lumea lui.
Poate, pentru a compensa mărginirea simțurilor noastre,
câteodată căutăm un misterios al șaselea simț.
În multe cazuri, la animale, un simț suplimentar chiar există.
AL ȘASELEA SIMȚ
Putem privi stelele, încercând să prevestim viitorul,
dar ele au fost întrebuințate de păsări în scopuri mult mai practice cu mult înainte de apariția omului.
Păsările migratoare se folosesc de poziția constelațiilor pentru a se orienta.
Cu toate că zilnic, locul acestora pe cer pare că se schimbă,
Steaua Polară rămâne un punct de reper constant, nemișcat.
În zori, o altă busolă cerească își face apariția.
Poziția soarelui este un alt ajutor vital în navigație.
Deși soarele își schimbă poziția pe parcursul unei zile,
ceasul biologic al păsărilor migratoare interpretează această mișcare și ajută la menținerea direcției de deplasare.
În cazul în care aceste indicii sunt greu de deslușit, păsările se bazează pe un al șaselea simț,
acela care identifică liniile de forță ale câmpului magnetic terestru.
Măsurând unghiul pe care îl face corpul animalului cu aceste linii,
pasărea menține direcția corectă de deplasare.
Când se îndreaptă sprea sud, liniile magnetice se arcuiesc paralel cu animalul.
Aceste linii de câmp înconjoară Pământul ca pe un magnet gigantic,
astfel încât indică întotdeauna poziția celor doi poli magnetici ai planetei.
Cu ajutorul acestei busole magnetice,
gâștele cu gât alb navighează 1.800 km din Groenlanda până în Scoția.
Isprăvi și mai deosebite în domeniul navigației sunt întâlnite la animalele marine.
În adâncurile întunecoase ale oceanului există puține puncte de reper vizibile
care pot ajuta animalele să se orienteze pentru a naviga.
Și în acest caz, se presupune că delfinii și balenele folosesc câmpul magnetic pentru orientare.
Variațiile de intensitate ale liniilor câmpului magnetic
crează un peisaj invizibil al culmilor și depresiunilor.
La fel cum noi interpretăm liniile hipsometrice de pe o hartă obișnuită pentru a aprecia altitudinea,
la fel și aceste contururi indică intensitatea câmpului magnetic.
Se presupune că delfinul urmează aceste contururi pentru a nu se rătăci.
Unde sunt amplasate organele de simț magnetic ale delfinului
reprezintă deocamdată un mister.
Percepția magnetismului la pești este mai puțin enigmatică.
Rajidele detectează și ele câmpul magnetic terestru în timp ce înoată.
Gropițe minuscule din jurul gurii sunt organele sensibile la orice câmp magnetic sau electric.
Ele pot decela chiar și cele mai slabe descărcări electrice generate de către alte organisme.
Urmărind asemenea descărcări electrice musculare,
vulpea de mare își găsește hrana.
Se hrănește cu crabi și cu alte crustacee.
În râurile din Australia trăiește unul dintre cele mai bizare animale.
Deși este un mamifer, ornitorincul depune ouă la fel ca și o pasăre
și are, de asemenea, un cioc ca al unei rațe.
Își caută hrana cu ochii închiși deoarece ciocul este un organ extraordinar.
Nu îndeplinește doar funcția tactilă, ci este sensibil și la descărcările electrice provocate de către creveți.
Cu toate că mișcările crevetelui generează câmpuri electrice cu o intensitate de nivelul milivolților,
ornitorincul poate descoperi aceste explozii insignifiante de energie de la peste un metru depărtare.
Pentru crevete nu există scăpare.
Percepția câmpului electric la ornitorinc este unică printre mamifere.
În clasa peștilor însă, este ceva comun.
Unele lacuri africane adăpostesc peste 200 de specii de pești electrici.
Peștele elefant folosește acest simț pentru a găsi larvele de insecte ascunse.
Orice viețuitoare generează electricitate,
fie prin impulsuri nervoase, fie prin descărcări ale fibrelor nervoase.
În mod remarcabil, mulți pești exploatează propria electricitate pentru a naviga.
Mușchi modificați emit un câmp electric cu o intensitate de 3 V
care este distorsionat de orice obiect pe lângă care trece peștele.
Pietrele și plantele au conductivitate electrică diferită.
Pe măsură ce acestea perturbă câmpul electric, peștele își creează o imagine a împrejurimilor
bazată pe conductivitatea electrică.
Corpul lung al unui țipar electric
este un acumulator format din mușchi modificați.
Mai mult de jumătate din lungimea corpului său este destinată producerii electricității.
Și țiparul electric produce un câmp electric de intensitate slabă pentru a naviga.
Crescând voltajul, acesta poate fi folosit pentru electrocutarea prăzii.
Descărcarea finală produce un șoc de 500 V.
Undele electromagnetice ale unei furtuni sunt dispersate pe o rază de câteva sute de kilometri.
Nu numai că provoacă perturbări prin interferențe cu undele radio, dar afectează și animalele.
Apicultorii au observat faptul că albinele se înapoiază la stup
și devin foarte agitate înainte de a izbucni o furtună.
Albinele, fie detectează direct undele electromagnetice produse de furtună,
fie simt modificările în electricitatea statică a atmosferei.
Aceleași modificări de sarcini electrice ne afectează și dispoziția noastră.
Furnicile sunt, de asemenea, sensibile meteorologic.
Acest mascul înaripat este adus înapoi în mușuroi de către o muncitoare.
A încercat să plece, când condițiile meteo erau favorabile, pentru a se împerechea.
Furnicile înaripate sunt responsabile cu înmulțirea coloniei,
și apar doar pentru o perioadă foarte scurtă de timp.
Sensibile la cele mai mici modificări ale umidității, temperaturii sau presiunii atmosferice,
ele petrec mai multe săptămâni, așteptând condiții atmosferice perfecte pentru împerechere.
Îndemnate de aceste semnale nevăzute, își croiesc drum către suprafață.
Exemplare înaripate, din mușuroaie de pe o suprafață acoperind mai mulți kilometri pătrați, erup simultan în atmosferă,
maximizându-și șansele de împerechere.
Pentru că ritualul are loc în aer, au nevoie de condiții atmosferice calme și stabile.
Furnicile roiesc peste suprafețe foarte întinse.
Siguranța constă în numărul lor imens, prădătorii reușind să captureze puține dintre ele, raportat la mulțimea lor.
Un bun simț meteorologic este, de asemenea, vital și pentru păsări.
Migrațiile implică multe pericole.
Așa că toamna, păsări precum lăstunii și rândunicile
așteaptă mai multe zile pentru întrunirea condițiilor atmosferice perfecte.
Au nevoie de presiune atmosferică în creștere, temperatură în scădere și vânturi care suflă spre sud.
Doar atunci când aceste condiții sunt întrunite păsările își vor începe lunga lor migrație.
Simțul lor meteorologic se presupune că funcționează ca și un barometru,
furnizând informații despre modificările valorii presiunii în funcție de variația altitudinii.
În timpul migrației, păsările își ajustează continuu altitudinea de croazieră
pentru a profita din plin de curenții atmosferici favorabili.
De asemenea, ele își modifică traseul pentru a evita vremea defavorabilă.
Cu popasuri pe drum pentru hrănire,
lăstunilor le ia câteva săptămâni până la finalizarea călătoriei, în Africa.
Secretul eficienței zborului constă în exploatarea curenților de aer.
Păsările au mai multe tehnici de zbor.
Păsările mari, ca flamingii, scutesc energie, planând.
Dar sunt nevoiți să și dea din aripi pentru a menține înălțimea.
Păsările mai mici, cum sunt cintezele, folosesc un fel de zbor în salturi,
pliindu-și periodic aripile pe lângă corp pentru a economisi energie.
Pentru a avea un zbor eficient, păsările au nevoie în permanență de informații despre curenții atmosferici.
Înapoia penelor de pe piept,
mici formațiuni de puf monitorizează schimbările survenite în vârtejurile de aer.
Acest flux continuu de informații oferă păsării un control ferm asupra zborului.
Ca și în cazul păsărilor, și simțurile insectelor sunt fin acordate pentru a putea detecta cei mai slabi curenți de aer.
Vitezometrul unei lăcuste este reprezentat de antelele sale.
Pe măsură ce accelerează, rezistența aerului determină îndoirea antenelor.
Lăcusta reacționează prin reducerea ritmului bătăilor din aripi.
De asemenea își folosește și vederea pentru a aprecia viteza cu care se deplasează față de sol.
Aceste monitorizări ale zborului ajută lăcusta să economisească energie.
Zborul lăcustei este atât de eficient,
încât poate migra pe suprafețe vaste, de mai multe mii de kilometri.
Niciun animal nu este mai sensibil la curenții de aer decât scorpionul.
Perii foarte fini de pe clești înregistrează curenții de aer provocați de insectele în trecere.
Ei înregistrează micile turbulențe în timp ce scorpionul se mișcă, ajutându-l să păstreze direcția de deplasare.
Mult timp oamenii au crezut că scorpionii sunt înzestrați cu puteri oculte.
Altor animale li s-a atribuit capacitatea de a prevesti cutremurele sau erupțiile vulcanice.
Șarpele posedă această calitate supranaturală.
Trupul său, fiind în contact permanent cu solul,
poate simți cele mai mici vibrații,
care uneori preced un cutremur.
Și alte animale se pare că pot anticipa cutremurele.
Vitele se panichează, pisicile își mută pisoii, păsările cântă într-o perioadă neobișnuită a zilei.
Simțurile ascuțite ale animalelor sunt explicația acestor comportamente neobișnuite.
Izul gazelor vulcanice prevestește pericolul iminent.
Încărcăturile electrostatice din aer pot constitui o altă avertizare.
Animalele acvatice pot detecta vibrațiile neobișnuite.
Mișcările în spirală ale gândacului vârtej creează mici valuri în jur.
Urmărind propagarea acestor valuri, gândacul vârtej intuiește împrejurimile.
Fugaciul utilizează undele apei în scopuri mult mai sinistre.
Păianjenul plutaș are abilități asemănătoare.
Părul de pe picioarele sale este sensibil la cea mai mică perturbație.
Simțul undelor s-a perfecționat și mai tare la animalele subacvatice.
Sincronul indivizilor dintr-un banc de macrou este menținut de către acest simț.
Fiecare pește creează unde mișcându-se.
Reacționând la undele produse de către ceilalți,
un pește își determină poziția în banc, chiar și pe întuneric.
Undele sunt recepționate prin intermediul liniei laterale, organ care se întinde pe întreaga lungime a corpului.
Pe lângă faptul că ajută la înotul sincronizat,
linia laterală este folosită și pentru a stabili împrejurimile.
Este sensibilă chiar și la mișcările prădătorilor din jur.
Foca cenușie este un pescar iscusit.
Faptul că se descurcă chiar și în cele mai întunecate ape, dovedește că nu se bazează doar pe văz.
Exemplare oarbe sunt ceva relativ comun printre foci.
Secretul lor constă în mustăți.
Sensibile nu doar la atingere,
ele răspund de asemenea și la cele mai mici unde din apă,
chiar și la acelea produse de un pește.
Cu toate că linia laterală îl ajută să detecteze foca, peștele nu va scăpa întotdeauna.
În peșterile din Mexic există un pește
care își face o imagine a împrejurimilor exclusiv prin intermediul undelor.
Ochii peștelui mexican de peșteră s-au atrofiat complet.
Bazându-se în totalitate pe linia laterală,
poate deosebi cel mai mic obstacol, croindu-și astfel drum prin peșteri.
Calitățile liliacului vampir sunt legendare.
Dar superstițiile ignoră de fapt adevăratele supersimțuri ale liliacului vampir.
Ca și alți lilieci, vampirul poate zbura în întuneric deplin, utilizând ecolocația.
După localizarea victimei, liliacul vampir apelează la o metodă diferită de găsire a hranei.
Excrescențele nazale sunt un senzor sofisticat de căldură.
Izolate de căldura generată de propriul corp, ele caută căldura degajată de organismul victimei,
ghidând liliacul vampir către țesuturile cele mai bogat vascularizate.
Simțul calorimetric al unor șerpi îl întrece însă chiar și pe cel al liliacului vampir.
Șarpele mocasin din America de Nord își localizează prada gustând aerul sau folosindu-și văzul.
Însă sub fiecare ochi, o mică gropiță furnizează o altă imagine,
formată de căldura emanată de către potențiala pradă.
Urmărit cu ajutorul acestui organ, un șobolan nu are scăpare în întuneric.
Și mai multă acuratețe mortală este oferită loviturii de grație de către alți senzori termici localizați în gură.
Poate cel mai temut dintre toate animalele, rechinul, posedă un arsenal de supersimțuri.
Poate mirosi sângele de la peste un kilometru depărtare.
Ochii săi sunt de zece ori mai sensibili decât ai omului.
Poate detecta schimbări infime în câmpul magnetic terestru.
Ca și rajidele, poate simți bioelectricitatea.
Înregistrând undele și vibrațiile apei din jur,
rechinul este ucigașul perfect.
Electricitatea îl va îndruma spre atacul final.
Următorul episod al serialului va explora simțul vizual.
Traducerea Tommy