SUPERSIMȚURI
VĂZUL
Cum văd animalele lumea?
Este văzul lor similar cu al nostru?
Toate animalele văd recepționând razele luminoase
și cu toate că în ochii unei gorile părem diferiți,
ochii funcționează exact la fel.
Dar atât pentru noi, cât și pentru gorile, ceea ce recepționează retina fotosensibilă,
nu este ceea ce "vede" până la urmă creierul.
Imaginea formată este întoarsă invers și doar în centrul acesteia se deosebesc clar detaliile.
Această porțiune a retinei conține o densitate mare de celule fotosensibile.
Percepția clară a culorilor și a detaliilor este limitată doar la această porțiune.
Creierul nu numai că întoarce imaginea, dar și completează informațiile lipsă.
Și creierul gorilei, la fel ca și cel uman, este implicat în aprecierea distanței.
Ochiul drept oferă creierului o percepție puțin diferită față de cel stâng.
Din aceste două imagini disparate, creierul construiește o imagine tridimensională.
Aprecierea distanței devine astfel precisă.
Creierul este implicat în văzul tuturor animalelor,
dar în afară de rudele noastre cele mai apropiate,
putem doar ghici cum acesta interpretează senzațiile la alte animale.
Ochii graurului sunt mult mai mobili decât cei umani.
Ei pot fi apropiați pentru a crește suprapunerea imaginii,
îmbunătățind astfel focalizarea.
Sau pot fi îndepărtați pentru a lărgi aria vizuală.
Ochii se apropie când caută hrană.
Și sunt îndepărtați pentru a depista prădătorii.
Ca la multe alte animale, ochii graurului sunt așezați pe laturile capului,
pentru a oferi o imagine panoramică.
Niciun animal nu are câmpul vizual mai larg decât sitarul de pădure.
Fără a-și mișca ochii, poate vedea chiar și în spatele lui.
Ochii așezați central pe fiecare latură a capului
văd totul împrejur.
Cu această vedere circulară
sitarul camuflat nu mișcă deloc în fața primejdiei.
Ochii unui prădător sunt îndreptați înainte,
fiind concentrați la ceea ce se întâmplă în fața lui.
Câmpul vizual al unei vulpi este mai redus,
însă nu are de ce să-și facă griji pentru un pericol din spate.
Ca și alte mamifere, vulpea are o vedere cromatică slabă,
dar ca și oamenii, ea distinge clar detaliile doar în centrul retinei.
Creierul se ocupă de restul.
Și leul are ochii îndreptați tot în față, ca și ceilalți prădători.
Dar văzul său diferă de cel al vulpii, fiind asemănător cu cel al animalelor de savană.
În acest peisaj neted
prada apare întotdeauna ca și când ar fi pe linia orizontului.
Pentru a profita de aceasta, vederea clară a leului este redusă la o bandă centrală.
Această bandă centrală crește foarte mult claritatea imaginii,
creierul completând detaliile neclare din restul câmpului vizual.
Ca și ochii tuturor animalelor, și cei ai antilopelor gnu răspund cel mai bine la mișcare,
așa că leul se mișcă cât mai ușor cu putință,
profitând la maxim de orice ascunzătoare.
Ca și în cazul leului, și la antilopa gnu imaginea clară constă în aceeași bandă mediană.
Captura atrage și profitorii cu ochii ageri.
Vulturul are, poate, cel mai dezvoltat simț vizual dintre toate animalele.
Pe măsură ce soarele încălzește pământul, vulturii profită de curenții ascensionali de aer.
Acești curenți de aer cald îi pot ridica la peste 2.000 de metri.
La această înălțime sunt capabili să observe o suprafață întinsă a savanei.
Cu mii de ochi zburători ca aceștia scrutând pământul,
nici un cadavru nu va zace mult timp.
Vederea lor faimoasă se bazează pe o adaptare remarcabilă
În centrul câmpului vizual, imaginea este mărită de două ori și jumătate.
Pe retină, acestei zone îi corespunde o porțiune care cuprinde foarte multe celule fotosensibile.
Acestea înregistrează cele mai fine detalii.
Vulturii nu scrutează numai după stârvuri,
ci sunt atenți și la comportamentul altor animale.
O adunătură de alți necrofagi e un semn sigur de hranâ.
Cu toate că vulturii caută hrana împreună, când o găsesc, fiecare vultur e pentru el.
Acest ciudat spectacol științifico-fantastic este cauzat de un fapt interesant.
Ochii adaptați la întuneric, adesea posedă o oglindă așezată în spatele retinei, care reflectă lumina.
Aceasta conferă ochiului șansa de a absorbi și cea mai mică licărire.
Cele mai multe mamifere nocturne au asemenea ochi.
Paianjenul cu năvod nu are nevoie de oglinzi sau lumină artificială pentru a vedea noaptea.
Ochii săi enormi captează orice rază,
iar retina sa conține celule fotosensibile foarte mari.
În plus, câmpurile vizuale ale ochilor se suprapun în totalitate, dublând senzitivitatea.
Paianjenul poate vedea într-o lumină de zece ori mai slabă decât noi,
așa că poate vâna și în cea mai întunecoasă noapte.
Mai întâi își construiește o plasă caracteristică,
pe care o ține întinsă cu ajutorul picioarelor.
Apoi, asemeni unui gladiator, paianjenul se bazează pe vederea sa acută pentru a-și prinde victima.
Ochii săi nu sunt sensibili doar la lumină,
ci reacționează și la cea mai mică mișcare.
Cu toate că sunt simpli, ochii paianjenului sunt similari cu ai noștri la alcătuire.
Dar există multe alte animale al căror văz este foarte diferit.
Lumina răsăritului, filtrată de către atmosferă, ni se pare roșie.
Aceste insecte nu văd culoarea roșie,
dar disting porțiuni spectrale invizibile nouă.
Vederea noastră cromatică este sensibilă la culorile verde, albastru și roșu,
pe când cea a albinei la verde, albastru și la razele ultraviolete.
Cu doar trei culori de bază, se creează o imagine multicoloră,
dar lumea pe care o vede albina este foarte diferită.
Imaginea s-a deplasat către spectrul ultraviolet,
iar ochii compuși oferă o imagine de proastă calitate.
Privite prin ochii unei albine, plantele devin foarte neobișnuite.
Această floare ultravioletă, este de fapt un piciorul cocoșului.
Poate că acestea sunt adevăratele culori ale florilor.
Culorile pe care le vedem noi n-au nicio importanță.
Aceste nuanțe invizibile au apărut pentru a atrage insectele.
Nu doar albinele posedă vedere ultravioletă.
Pentru noi, atât masculul cât și femela fluturelui Colias, arată la fel.
Dar pentru o albină, sau pentru alt fluture,
sclipirile ultraviolete ale masculului sunt foarte evidente.
Insectele sunt sensibile și la alt tip de lumină invizibilă nouă:
modelele create de polarizarea luminii de către atmosferă.
Aceste modele formează o hartă pe cer, folosită de către albină pentru a se orienta.
În mod normal invizibile pentru noi, aceste modele se pot vedea prin ochelari de soare polarizați.
Albina are nevoie să vadă doar o mică porțiune a acestei hărți pentru a-și găsi drumul spre casă.
Ca și albina, gândacul luntraș are ochi compuși.
Aceștia sunt formați dintr-o mulțime de oceli minusculi.
Cu toate că fiecare ocel vede doar o mică porțiune a scenei,
împreună ei formează o imagine unică, de ansamblu.
Ochii gândacului luntraș urmăresc lumina polarizată reflectată de către apă.
Ochelarii noștri polarizați reduc aceste reflexii, însă ochii gândacului luntraș le amplifică.
Sunt utile pentru găsirea de noi bălți pentru reproducere.
Libelula are cel mai evoluat ochi compus.
Vederea sa este de patru ori mai bună decât a gândacului luntraș.
O vedere bună este esențială pentru această minune zburătoare,
pentru că libelulele vânează și luptă în aer.
30.000 de oceli adună informații pentru efectuarea unor manevre iscusite.
Totuși, și așa, vederea libelulei este de 30 de ori mai slabă decât a noastră.
Pentru a se măsura cu a noastră, ar avea nevoie de un ochi compus cu diametrul de un metru.
Ca și noi, libelulele au zone ale ochilor cu acuitate mai mare.
Ele sunt folosite la depistarea insectelor pe cer:
fie hrana, fie perechea, fie un dușman.
Disputele teritoriale sunt rezolvate prin lupte aeriene.
Învingătorul se întoarce la patrularea prin teritoriul său.
Păsările au cea mai complexă vedere cromatică dintre animale.
Celulele fotosensibile ale păsărilor conțin cinci pigmenți retinieni diferiți.
Acești pigmenți disting mult mai multe nuanțe ale culorilor decât vedem noi.
Celulele conțin și picături fine de ulei.
Acestea acționează ca niște filtre în miniatură, dezvăluind și mai multe nuanțe ale culorilor.
În timp ce multe păsări folosesc aceste picături fine de ulei pentru a-și îmbunătăți văzul,
păsările marine le folosesc în alt scop.
Ochii rândunicii de mare conțin foarte multe picături de ulei roșu.
Se presupune că acestea acționează ca un filtru de ultraviolete, anulând reflexiile albăstrui ale ceții de pe mare.
Pentru rândunicile de mare și pescăruși, care se hrănesc în comun,
aceste filtre UV ajută la localizarea bancurilor cu care se hrănesc.
Rândunicile de mare s-au concentrat asupra unui banc de țipari de nisip.
Planând, își folosesc văzul pentru a individualiza un pește din întregul banc.
Ochii lor nu pot focaliza sub apă, așa că pur și simplu țintesc și apoi plonjează.
Cu toate că rândunicile de mare nu pot focaliza imaginea sub apă,
există câțiva pescari printre păsări care pot.
Ca majoritatea animalelor, cormoranul focalizează lumina utilizând atât cristalinul din interiorul ochiului,
cât și corneea de la exteriorul ochiului
În aer, corneea focalizează lumina
care este apoi superfocalizată de către cristalin, care își poate modifica curbura.
Sub apă corneea nu poate focaliza, de aceea vedem "ca prin ceață".
Dar văzul cormoranului este "limpede ca cristalul".
Deformându-și foarte tare cristalinul,
poate compensa corneea inutilizabilă și poate focaliza mai bine decât oricare animal sub apă.
Ochii unui cormoran îi pot întrece pe cei ai unui pește,
însă în Mexic există un pește cu un văz mai bun decât cel al păsărilor.
Aceste ciudate bule plutitoare sunt de fapt ochi.
Asta este ceea ce văd.
Ochii aparțin peștelui Anableps, cunoscut sub numele de peștele cu patru ochi.
Fiecare ochi este împărțit în două jumătăți.
Jumătatea de sus scrutează după păsările de pradă, în timp ce jumătatea de jos caută de mâncare.
În acest fel poate vedea deodată atât hrana, cât și pericolul.
Această manifestare zăpăcește prădătorii atât de deasupra apei, cât și pe cei de sub aceasta.
Marea Barieră de Corali este casa unora dintre cei mai ciudați ochi din lumea animală.
Văzul realizat de ei este la fel de ciudat precum înfățișarea lor.
Aparțin unei creaturi numită crevetele călugăriță.
Banda centrală a acestui ochi este cel mai complex analizator cromatic din lumea animală.
În timp ce scrutează împrejurimile, nu scanează doar culorile din spectrul vizibil,
ci și ultravioletele și lumina polarizată.
Ochii caută orice ar putea fi viu.
Odată ce este identificată o posibilă pradă,
un analizor o ia în vizor.
Curând este pus în funcțiune și cel de-al doilea,
asemenea unei cătări electronice la o mitralieră automată.
În apele întunecate și mâloase ale Amazonului
trăiește un pește cu o vedere la fel de formidabilă precum reputația sa feroce.
În apele roșiatice din cauza materiilor în descompunere,
piranha are ochi care străpung întunecimile.
Ochii săi detectează stimuli invizibili nouă.
În aceste condiții, radiațiile vizibile nouă sunt rapid absorbite,
însă radiațiile infraroșii pătrund adânc.
În timp ce vânează, cârdurile ucigașe de piranha se bazează pe radiațiile infraroșii pentru a-și croi drum prin apele tulburi.
Pentru somni nu există nicio scăpare.
Chiar și un biet caras auriu de acvariu posedă puterile vizuale ale unui piranha.
În lumea noastră tehnologizată, utilizăm radiațiile infraroșii pentru protecție.
Multe sisteme de securitate utilizează această lumină,
pentru a supraveghea bunurile păzite.
Invizibile ochiului uman, dar înregistrate de camere speciale,
radiațiile infraroșii detectează orice intrus.
Pe măsură ce camionul dispare în întuneric,
acesta poate fi văzut încă de către camerele de securitate.
Și ochii carasului auriu îl pot vedea.
Un sistem vizual care a evoluat pentru condiții dificile, precum apele tulburi,
este similar cu una dintre ultimele noastre invenții.
Dar carasul auriu are și alte abilități vizuale.
Nu vede doar în infraroșu,
ci și în ultraviolet, culoare de la celălalt capăt al spectrului luminii.
O creatură insignifiantă pentru noi, poate vedea o varietate mai mare de culori decât oricare alt animal.
În următorul episod, serialul va investiga simțul auzului.
Traducerea Tommy