SUPERSIMȚURI
Liliacul, la fel ca și alte animale, trăiește într-o lume a sunetelor diferită de a noastră.
Prin urechile lui, numai cele mai înalte sunete sunt percepute.
Un liliac nu poate auzi sunetele joase,
însă poate trage cu urechea la ultrasunete, mult peste limita auzului nostru.
Pentru a auzi ultrasunetele, trebuie să încetinim ritmul lumii noastre.
În urechile liliacului, sunetele joase dispar.
Însă frecvențele înalte sunt puse în evidență.
Pentru liliac, unele dintre cele mai silențioase acțiuni creează un iureș de frecvențe înalte.
AUZUL
Chiar și animale familiare nouă pot accede într-o lume acustică nefamiliară pentru noi.
Trâmbițatul elefanților este cel mai înalt sunet pe care aceștia îl produc.
Acesta este de cea mai joasă tonalitate.
Aceste chemări sunt prea joase pentru auzul nostru.
Doar prin creșterea puterii sunetului putem auzi mormăiturile lor comunicative.
Un mascul singuratic cheamă femele îndepărtate.
Acest sunet este sub percepția noastră auditivă.
Cunoscut ca și infrasunet, el poate ajunge la turme aflate la mulți kilometri depărtare.
Aceștia răspund printr-un semnal de plecare.
Chemările îi strâng împreună.
Cei din urmă se agită panicați.
Pe măsură ce se întâlnesc, se întâmpină cu un cor de infrasunete
Sunetul făcut de elefanți este doar puțin sub puterea de percepție a urechii umane.
Dar unele păsări, precum bibilica, pot auzi infrasunete de frecvență și mai joasă.
Împerecherea lor precede sezonul ploios
și poate că este declanștă de murmurul furtunilor îndepărtate.
Strigătul cocoșului de munte, conține și el infrasunete.
Atât femelele, cât și masculii rivali reacționează la aceste strigături teritoriale.
Sunetele joase se răspândesc mai departe decât cele înalte,
așa că partea infrasonică ajunge la rivalii îndepărtați.
Masculii se luptă pentru femele pe câmpul de bătaie.
În aer, toate sunetele călătoresc la distanțe îndepărtate,
furnizând păsărilor informații și mai detaliate decât pe sol.
Păsările care percep infrasunete, se pot acorda pe frecvențe care recepționează sunete și mai îndepărtate.
Vântul care lovește culmile muntoase, generează infrasunete care pot fi auzite de la zeci de kilometri.
Păsările folosesc aceste hărți auditive pentru a naviga,
cu mult înainte de a vedea sursa sunetelor.
Există multe surse naturale de infrasunete
care oferă unei păsări informații de zbor.
Prin schimbările în modelul sunetelor, o pasăre migratoare poate urmări ruta dorită.
Cascadele produc o întreagă gamă de frecvențe.
Pe măsură ce se îndepărtează de ea, sunetele înalte dispar.
Infrasunetele care rămân, pot fi auzite încă mulți kilometri.
Infrasunetele deșerturilor, orașelor sau oceanelor, toate pot fi utilizate pentru ghidare.
Chiar și sunetul unei furtuni, poate avertiza asupra unui pericol iminent.
Infrasunetele pot fi purtate prin aer mulți kilometri.
Dar sub suprafața oceanelor,
există animale ale căror sunete călătoresc și mai departe.
Balena albastră este cel mai mare animal care a existat vreodată.
Poate emite sunete pe care de abia le percepem.
În apă, sunetele au o viteză de patru ori mai mare.
Aceste frecvențe joase ajung și mai departe decât dacă ar călători prin aer.
Aceasta se realizează datorită unei caracteristici unice oceanului.
Canalele sonore, apărute datorită variațiilor de temperatură și presiune,
permit sunetelor să treacă fără a fi distorsionate sau amortizate.
Chemările călătoresc astfel sute de kilometri, ajungând la multe alte balene.
Chemările sunt necesare pentru a păstra împreună grupurile împrăștiate.
Mai demult, sunetele ar fi străbătut întregul ocean,
însă poluarea sonoră produsă de navele moderne limitează distanța lor.
Sunetele unei balene cu cocoașă, nu numai că se schimbă anual,
dar prezintă și dialecte regionale.
Grupurile sunt conduse de către o femelă și de puiul ei.
Escorta ei se întrece în sunete, pentru a câșiga o poziție lângă ea.
Balenele cu cocoașă emit cele mai complexe sunete dintre toate animalele.
Dar acestea nu sunt singurii câtăreți ai oceanelor.
Acestea sunt cântece ale peștilor.
Pești precum baracuda, sunt mai bine adaptați la percepția infrasunetelor decât noi.
Ei pot auzi doar frecvențele joase.
Chiar și așa însă, au un vocabular foarte complex.
Bibanul sergent major își protejează ciorchinele violet de icre
cu un zgomot plescăitor, agresiv.
Amenințat de către un prădător, peștele soldat reacționează cu sunete de alarmă.
Există pești care au sunete pentru curtare.
Peștele broască.
Peștele geamantan.
Alții au un întreg repertoriu de sunete.
Un mascul de pește domnișoară încearcă să ademenească o femelă în cuibul lui dintre pietre.
Pe măsură ce aceasta își pierde interesul, sunetele și mișcările lui se modifică.
Pentru un vânător, cele mai importante sunete sunt cele emise de către mișcarea unui banc de pești.
Din unul dintre cele mai gălăgioase locuri...
...într-unul dintre cele mai tăcute.
Deșertul noaptea.
Fenecul are cele mai mari urechi dintre toate vulpile.
Prin venele urechilor, sângele aproape ajunge în contact cu aerul,
ajutând la scăderea temperaturii interne în timpul zilei.
Din cauza căldurii, majoritatea animalelor sunt active doar noaptea.
Uriașele urechi ale fenecului sunt folosite acum pentru percepția sunetelor.
Ele înregistrează cel mai mic foșnet.
Aceste urechi uriașe nu sunt de ajutor numai pentru auz.
Urechea internă posedă o cameră mărită care ajută la amplificarea semnalului.
Șobolanul cangur nord-american are un auz specializat similar.
Și el are o cameră mare în urechea internă
care mărește sensibilitatea auditivă.
Micimea urechii externe nu reprezintă un handicap.
Este foarte atent la sunetele prădătorilor.
Deși alertat de foșnetul solzilor, șobolanul cangur nu se grăbește să fugă
deoarece auzul său depășește viteza șarpelui cu clopoței.
Chiar și pe o beznă desăvârșită, poate auzi
și reacționa instantaneu la sunetul loviturii fatale.
Auzul broaștelor este acordat pe frecvențele strigătelor masculilor.
Auzul broaștei fluierătoare este unic.
Sexele nu aud la fel.
Unei femele, lumea i se pare că se aude așa.
Ea aude doar o parte din chemările masculului.
Masculii aud cealaltă parte a strigătului.
Masculii percep doar sunetele de apărare a teritoriului, iar femelele doar pe cele de curtare.
Sunetele de curtare au modelat și auzul insectelor.
Dar, înainte de a auzi ceva, pupele trebuie să răzbată la suprafață și să se transforme.
Aceste antene penate sunt urechile țânțarului mascul.
Masculul trăiește doar pentru a se împerechea.
Așa că, antenele sale sunt acordate doar pe frecvența sunetelor emise de către femelă.
Odată uscat, el își începe căutarea.
Prin antenele sale, lumea ar putea suna cam așa.
Bâzâitul aripilor femelei coincide exact cu "fereastra" auditivă pe care o poate el percepe.
Femela atrage mai mulți masculi, toți ademeniți de sunetul aripilor ei.
Din cauza dimensiunilor mici,
aripile masculilor bat de două ori mai repede.
Bâzâitul lor mai ascuțit împiedică confuziile în acest balet aerian.
Un paianjen săritor ascultă și el bâzâielile aripilor.
Dar el reacționează și la alte sunete de aceeași frecvență.
În loc de a folosi o plasă, el imită mirosul unei molii femele
pentru a ademeni masculul către el.
În vreme ce masculul zboară în căutarea femelei fantomă,
păianjenul ascultă sunetele oricărei mișcări.
În întuneric, multe animale utilizează sunetul pentru a-și detecta prada.
Penele încrețite de pe fața strigii canalizează sunetele către urechi.
O ureche este poziționată mai jos decât cealaltă și înclinată diferit.
Acest lucru ajută striga să localizeze cu precizie orice foșnet.
Poate stabili proveniența unui sunet mai bine decât oricare alt animal.
Creierul ei creează o hartă acustică a spațiului din fața ei.
Striga o utilizează pentru a memora poziția ultimului sunet auzit.
Sunetul este singurul ghid în timp ce-și orientează ghearele.
O pisică poate auzi ultrasunetele peste limita noastră auditivă.
La aceste frecvențe, unele dintre cele mai silențioase animale pot părea surprinzător de zgomotoase.
Fluturele ochi de păun european se folosește de ultrasunete pentru a deruta prădătorii.
Greierii de tufiș folosesc ultrasunetele la pețit.
Femela răspunde chemării masculului.
Răspunsul ei este aproape instantaneu.
Ei aud această conversație în viteză cu ajutorul urechilor de pe picioare.
Pe măsură ce masculul se apropie, conversația continuă.
Este un decalaj de doar a treizecea parte dintr-o secundă între replici.
Acest lucru face din greierii de tufiș cei mai rapizi "vorbăreți" dintre animale.
Stupii albinelor sunt umpluți câteodată de alte ultrasunete de curtare.
Aceste molii de ceară se reproduc în stupuri abandonate.
Încercând să atragă o femelă,
masculii care bat din aripi creează o cacofonie ultrasonică
insuportabilă chiar și pentru auzul unei pisici.
De regulă, cu cât este mai mic animalul, cu atât este mai înalt sunetul pe care îl poate auzi.
Chițăitul ascuțit al unui șobolan este de fapt cel mai jos sunet produs de către acesta.
Cele mai multe dintre sunetele emise sunt ultrasonice, la fel cu percepția auditivă a acestuia.
Când sunt atinși de un adult, puii de șobolani emit ultrasunete pentru a preveni un atac accidental.
La această vârstă, puii se rătăcesc ușor dacă se îndepărtează de cuib.
Așa că folosesc ultrasunete pentru a atrage atenția mamei.
Șobolanii folosesc ultrasunetele și în alt mod remarcabil, pentru creearea ecourilor.
Cu ajutorul ecoului, chiar și omul își poate face o impresie asupra dimensiunii unei camere.
În mod similar, șobolanul folosește ecoul pentru aproximarea distanțelor.
Înainte de a sări, produce acest fornăit audibil.
Prin ecou, realizează mărimea obstacolului.
Ecolocația șobolanului este destul de grosolană,
însă unele animale au găsit metode de a îmbunătăți acestă tehnică.
Peșterile din Kenya sunt casa unora dintre cele mai mari stoluri de lilieci frugivori din genul rousettus.
Cu toate că posedă o vedere bună,
în întunecimea peșterii se bazează pe ecou pentru a-și găsi drumul.
În timp ce zboară pe întuneric, ei încep să plescăie cu limba,
emițând zgomote pe care le putem auzi și noi.
Din ecouri, obțin o impresie aproximativă asupra pereților peșterii.
Pe măsură ce se apropie de perete, liliacul plescăie din limbă mai rapid pentru a obține mai multe informații.
Bazându-se în totalitate pe sunet, liliacul trebuie să transforme aceste informații într-o imagine.
Frecvența sunetelor emise este totuși destul de joasă, relevând mai puține detalii decât razele luminoase.
Pentru a îmbunătăți imaginea, sunt necesare frecvențe mai înalte, ultrasonice.
Când părăsesc peștera, văzul preia funcția principală.
Pentru a găsi un astfel de sistem care rivalizează văzul, trebuie să-l căutăm la rudele europene ale liliecilor rousettus.
Liliacul pitic european îmbunătățește imaginea fonică
folosind ultrasunete de frecvență și mai ridicată.
Pentru a le auzi și noi, e necesar să încetinim rata lor.
Fiecare pulsație ultrasonică baleiază în întregul spectru de frecvență.
Sunetul acesta complex produce o imagine mult mai detaliată
decât sunetul simplu, de frecvență mai joasă, a liliacului frugivor.
Apropiindu-se de pradă, și liliecii pitici măresc viteza de emitere a pulsațiilor sonore.
Delfinul a perfecționat cel mai avansat sistem de creare a imaginilor cu ajutorul sunetelor.
Spre deosebire de ciripiturile ultrasonice ale liliecilor,
delfinii și alte balene cu dinți, produc un flux de țăcănituri ascuțite și intense.
Acestea sunt folosite atât pentru orientare, cât și pentru vânătoare.
Sunetele sunt concentrate într-un fascicul de către fruntea bombată.
Mandibula funcționează ca o ureche, captând ecoul care se reîntoarce.
Concentrate în acel fascicul, pînă la o mie de pulsații pe secundă sunt direcționate către pește.
Pe măsură ce mandibula culege ecoul,
se înregistrează informații despre mărime, viteză și chiar despre structura corpului peștelui.
Ultrasunetele pătrund precum razele X, dezvăluind până și vezica înotătoare.
Există însă arme și mai năucitoare decât cele ale delfinului.
Precum cele ale acestui animal.
Cleștele crevetei pistol este o armă sonică unică.
Folosește pocnituri pentru a paraliza victimele.
Sunetul este produs de către balamaua cleștelui atunci când acesta se închide brusc
și poate fi auzit de la peste un kilometru depărtare.
În apropiere, efectele sunt devastatoare.
Detunăturile repetate pur și simplu înmărmuresc prada.
Se crede că și delfinii posedă o asemenea armă.
Când se apropie de un pește, ei pot crește rafalele sonice.
Efectul este paralizant.
În următorul episod, serialul va explora lumea mirosurilor.
Traducerea Tommy