SUPERSIMȚURI
De câte ori pășim, o urmă invizibilă rămâne în urma noastră.
Resturi de celule cutanate și de bacterii creează o urmă olfactivă, la fel de unică ca și amprentele digitale.
Cu un nas de un milion de ori mai sensibil decât al nostru,
un copoi poate adulmeca și urmări mirosul, chiar și după câteva zile.
Am înmulțit copoii pentru sensibilitatea lor față de mirosurile umane.
Urechile lungi și buzele căzute ajută și ele la identificarea urmei.
La toți câinii, precum și la multe alte animale, simțul olfactiv este cel mai des folosit.
Așadar, chiar și mirosurile noaste pot fi detectate!
SUPERMIROSURI
Simțul oflactiv al somonului poate rivaliza cu cel al unui copoi.
După ce a petrecut câțiva ani în ocean, acum acesta urmează o potecă olfactivă cu o finalitate supremă.
La vărsarea râurilor în ocean, acestea creează o "pană" caracteristică de apă dulce
care se întinde pe mai mulți kilometri.
Somonul își poate aduce aminte de "semnătura" chimică a râului pe care l-a părăsit atunci când era doar puiet.
Înnotând de-a lungul acestor amintiri olfactive, acesta își poate regăsi locul de naștere.
Odată pătruns în cursul râului, peștele așteaptă condițiile optime de temperatură și debit
înainte de a se lăsa condus de senzațiile olfactive.
Urma îl va conduce către locurile de depunere a icrelor unde s-a născut.
Fiecare populație de somon se va întoarce înapoi în propriul pârâu.
Condus de către instict și concentrat doar pe urma sa,
somonul va depăși toate obstacolele din calea sa.
În aer, mirosurile se propagă și mai repede decât în apă.
În cazul unor păsări, care plutesc pe curenții de aer,
s-a descoperit recent că posedă un simț olfactiv foarte dezvoltat.
Fulmarii acoperă distanțe vaste fără efort, plutind pe curenții de aer.
Aceeași curenți care-i transportă, le indică și prezența hranei.
Nările tubulare mari ale fulmarului sunt căptușite cu celule olfactive.
Acesta le utilizează pentru a mirosi urmele de grăsime de pește de la mai mulți kilometri.
Același simț olfactiv îl conduce pe fulmar înapoi la cuibul său,
însă acum îl poartă departe, în largul mării.
Fulmarul se alătură altor oportuniști atrași de mirosul resturilor din plasele unui pescador.
La fel fulmarilor, și petrelii apar miraculos oriunde este ceva de mâncare.
Ei își petrec cea mai mare parte a vieții bântuind largul oceanelor
și bazându-se pe nasul lor tubular care-i conduce la asemenea ospățuri.
Sub apă, ne așteaptă alte surprize.
Steaua de mare este un vânător.
Dar mișcându-se, nu poate împiedica degajarea în apă a unor semnale olfactive invizibile.
Ca orice alt animal, și steaua de mare posedă mirosul său caracteristic.
Acesta ajunge la sifonul prăzii sale.
O scoică Cardium reacționează la semnalele periculoase.
Impulsionat de aceleași simțuri, un Pecten se întrece în viteză cu Cardium.
O antilopă impala reacționează similar în fața pericolului.
Mirosul unui ghepard este purtat la mare distanță de către vânt.
Pentru o antilopă topi, acesta reprezintă un pericol.
Surprinzător, felinele nu țin cont de direcția vântului atunci când vânează
și sunt adesea mirosite înainte de a fi văzute.
Ghepardul se bazează pe viteză.
Când fuge, glandele de pe gleznele unei impala produc un miros de alarmă.
Acesta dă de știre asupra pericolului.
Multe antilope și cervide produc mirosuri similare în caz de pericol.
Aceste alarme chimice sunt comune și printre insecte.
Într-un cuib de viespi se întâlnesc multe mirosuri.
Unul dintre aceste mirosuri semnalizează pericolul.
Colonia se bazează pe muncitori pentru a localiza sursele de hrană.
Pe măsură ce acul pompează veninul, eliberează și semnalul de alarmă.
Dacă mirosul ajunge la stup, viespile vor reacționa agresiv în fața amenințării.
Mirosuri alarmante de alt fel sunt întâlnite în America de Nord.
Haina stridentă, colorată în alb și negru este de fapt un semnal de alarmă
legat de faptul că sconcsul deține o armă chimică formidabilă.
Glande anale speciale creează un cocktail de mirosuri respingătoare.
Efectul este într-adevăr respingător.
Dar mirosul poate fi folosit și pentru a atrage.
Femela de molie indiană cheamă partenerii prin eliberarea unui miros specific.
Feromonii sunt eliberați dintr-o glandă așezată în vârful abdomenului
și pot ajunge la masculi aflați până la cinci kilometri depărtare.
Antenele în formă de pieptene ale masculului periază aerul pentru identificarea semnalelor chimice.
O singură moleculă este de ajuns.
Masculul menține direcția zburând pe direcția vântului,
intersectând curenții de aer în cazul în care pierde urma olfactivă.
Antenele sale îl conduc către femela ascunsă.
Salamandrele cenușii de munte își găsesc partenerele tot cu ajutorul mirosului.
Însă ritualul său de curtare este mult mai bizar.
El folosește canini ca ai lui Dracula pentru a sfâșia gâtul femelei.
Exista totuși o explicație pentru ritualul său violent.
Sfâșierea pielii permite unui afrodisiac, emanat de o glandă de pe bărbie,
să pătrundă în fluxul sangvin al femelei.
Femela devine astfel o parteneră binevoitoare.
Oriunde masculul se mișcă, femela îl va urma, ținându-se după coada lui.
Masculul depune apoi un pachet cu spermă.
În timp ce femela îl urmează, masculul o va poziționa peste pachetul cu spermă.
Fertilizarea sfârșește procesul de curtare.
Șerpii jartieră canadieni au un ritual de împerechere la fel de ciudat.
Femelele sunt curtate de un întreg anturaj de masculi mai mici.
Pentru a o stimula, masculii își freacă bărbiile de-a lungul corpului femelei.
Femela îi atrage cu ajutorul unui miros eliminat dintre solzi.
Masculii miros altfel decât femelele, însă există și excepții înșelătoare.
Acest mascul imită mirosul unei femele
și atrage alți masculi către el cu ajutorul semnalelor derutante.
Când sunt pe punctul de a se împerechea,
falsa femelă părăsește grupul pretendenților confuzi.
El se alătură altui grup, cauzând confuzie și printre masculii acestuia.
Acest truc, care distrage rivalii departe de femela reală,
crește șansele impostorului de a se împerechea cu aceasta.
Această poveste ciudată, cu subterfugii chimice, a luat naștere în șerpăriile din Manitoba.
În această dolină glaciară,
zece mii de șerpi au fost dezmorțiți de soarele primăvăratec.
Au iernat împreună în cotloanele de sub pământ.
Masculii sunt primii care apar, iar când apar și femelele
le depășesc pe acestea în număr de 300 la 1.
În această competiție intensă,
un mascul care miroase ca și o femelă, obține un avantaj clar asupra celorlați masculi.
În imensitatea savanelor africane,
amprenta olfactivă are o importanță aparte.
Un leu percepe multe mirosuri, însă niciunul nu este mai important decât mirosul altui leu.
Fiecare individ emană un miros unic.
Atunci când leoaicele se întâmpină cu frecarea capetelor, ele schimbă mirosurile între ele,
creeând astfel mirosul caracteristic al cetei.
Ea își recunoaște puii datorită mirosului lor individual.
În timpul primelor săptămâni, puii sunt ținuți separat de masculii adulți,
însă prin contactul fizic cu femelele, încep sa miroasă și ei ca restul cetei.
Mirosurile sunt transmise prin lins și prin frecatul capetelor.
Izul masculilor adulți este cel mai important ingredient din mirosul cetei.
Puii trebuie să obțină acest miros de la femele
înainte de a se putea apropia în siguranță de masculii adulți.
Leii masculi folosesc mirosul și pentru a marca teritoriul grupului.
Masculul impregnează vegetația cu mirosul lui, frecându-se de aceasta.
Mirosul este reîmprospătat, indicând celorlalți lei
cât de des această parte a teritoriului a fost patrulată.
Gazelele Thomson folosesc o glandă de sub ochi pentru a depune mirosul lor pe iarbă.
De-a lungul timpului, depozitele se acumulează, emițând un semnal teritorial puternic pentru alte gazele.
Antilopele topi posedă o glandă similară, pe care o folosesc tot în scopul spoirii vegetației.
Apoi, masculul folosește tulpina ierburilor ca și o pensulă pentru a-și mânjii coarnele cu propria secreție.
Când le-a acoperit bine, transferă mirosul solului,
preluând în același timp și mirosul caracteristic al pământului pe coarnele sale.
În această zonă, punctată cu marcaje olfactive,
masculul de antilopă topi păstorește un număr mare de femele.
Pe acestea trebuie să le ferească de atenția altor masculi rivali.
Un intrus provoacă.
Intrusul recunoaște apărătorul turmei comparând mirosul lui
cu urmele olfactive lăsate de acesta pe pământ.
Chiar și în timpul luptei, invadatorul adulmecă pământul
ca și când ar vrea să fie sigur de identitatea oponentului său.
Marcajele olfactive nu împiedică intrușii să pătrundă într-un teritoriu,
însă oferă indicii asupra celui care le-a emis.
Cu ajutorul mirosului, intrusul se poate decide dacă să provoace titularul sau pur și simplu să plece mai departe.
Alte mirosuri, de natură socială, au ghidat construcția acestui horn natural.
Este cel mai complex sistem de aer condiționat întâlnit în lumea insectelor.
Un curent continuu ascendent de aer, nu numai că răcește interiorul mușuroiului
dar, de asemenea, poartă mesajele chimice către toți locuitorii.
Acești soldați, indiferent de casta din care fac parte,
sunt apărătorii coloniei.
Lucrătoarele se îngrijesc de creșă.
Tinerii se dezvoltă devenind fie lucrătoare, fie soldați.
Dacă sunt uciși prea mulți soldați, descreșterea concentrației mirosului lor caracteristic
provoacă transformarea mai multor juvenili în soldați.
În centrul comunității este așezată regina.
Fără influența exercitată de mirosurile ei, întreaga colonie s-ar dezinegra.
Trupul ei umflat este îngrijit încontinuu de către lucrătoare.
Total imobilizat, acest sac pulsatil este o fabrică de ouă.
La fiecare zece secunde ale vieții ei de 30 de ani,
produce un ou care este transportat de către muncitori în creșe.
Aceste pagube sunt cauzate de un animal cu un simț olfactiv de neegalat.
Porcul furnicar își folosește simțurile ascuțite pentru a adulmeca termitele ascunse.
În timp ce muncitoarele repară stricăciunile, acestea sunt ghidate de miros.
Chimicalele din saliva amestecată cu pământ atrag alte muncitoare în acel loc.
În câteva ore, cuibul este reconstruit cu ajutorul semnalelor olfactive.
Această erupție miniaturală este provocată de către alt animal social.
Ca și în cazul termitelor, viața subterană a șobolanului cârtiță este guvernată de către mirosuri.
Și în acest caz există caste diferite de muncitori, soldați și îngrijitori.
Cei mai mici muncitori se ocupă în general de săpat.
Incisivii ca niște cazmale sunt folosiți pentru a săpa în pământul tare ca piatra
în timp ce caută după rădăcini hrănitoare.
Colonia mai posedă și soldați mari, precum și îngrijitori care se ocupă de pui.
Fiecare șobolan cârtiță își face nevoile la aceeași latrină.
Aici, prin pământul reavăn și cu miros înțepător, mirosurile coloniei sunt transmise mai departe.
Ca și termitele, șobolanii cârtiță sunt conduși de către o singură regină.
Mirosul ei împiedică celelalte femele să se împerecheze.
Viața șobolanului cârtiță este dominată de către mirosuri.
Însă asemenea mesaje chimice au vreo relevanță în lumea noastră?
Un câine descoperă mirosuri prea fade pentru simțurile noastre.
Chiar și în lumea noastră modernă, obsesiv de curată,
unele mirosuri sunt emanate de către organismul nostru.
Glandele corporale produc un amestec de șapte chimicale,
rezultând o semnătură olfactivă unică, cu ajutorul căreia câinele identifică titularul acesteia.
Și șoarecii de casă au mirosuri individuale unice.
Când un șoarece îl întâmpină pe altul, îl miroase pe tot corpul,
stabilind nu numai mirosul personal, ci evaluând și statutul acestuia în comunitate.
Indiferent cât de mare ar fi colonia, doar un număr mic de femele din ea se înmulțesc.
Mirosul acestor femele dominante împiedică reproducerea celorlalte.
Aceste mesaje chimice sunt postate în locuri de semnalizare, cu ajutorul urinei.
Mirosurile lăsate de masculul dominant au o influență profundă în cadrul coloniei,
reamintind masculilor tineri prioritățile sale asupra femelelor și a hranei.
Intrușii studiază și ei aceste locuri de semnalizare
pentru a descoperi identitatea masculului dominant.
În cazul unei întâlniri, atât masculul dominant, cât și intrusul folosesc mirosul pentru a se identifica reciproc.
Intrusul pierde lupta, iar pe viitor va știi să ocolească mirosul învingătorului.
O pisică simte multe mirosuri pe care noi nu le conștientizăm.
Când se freacă de picioarele noastre, depune un miros personal din glandele de pe obraji
în același fel în care leii marchează ceilalți membri ai cetei.
Cu toate că noi nu le simțim, mirosurile noastre au o importanță deosebită.
Ciclurile menstruale ale femeilor care trăiesc împreună până la urmă se vor sincroniza.
Acesta este rezultatul mesajelor olfactive preluate de sistemul endocrin.
În mod ironic, încercăm să ne mascăm propriile mirosuri,
înlocuindu-le cu reproduceri ale mirosurilor altor animale.
Se pare că în lumea noastră curată și aglomerată,
mirosurile trecutului biologic au devenit inacceptabile.
Mai sunt și alte mistere de descoperit în această lume abstractă a mirosurilor.
Până de curând, s-a crezut că păsările posedă un simț olfactiv slab dezvoltat.
Acum se știe faptul că unii porumbei
folosesc mirosul pentru a călători.
Marea are un miros unic, detectabil chiar și de către noi.
Pentru un porumbel, mirosul uscatului este la fel de distinct.
Când pasărea zboară, mirosurile diferite ajung la ea prin intermediul curenților de aer.
Se crede că porumbelul localizează sursele mirosurilor, nu numai zburând spre ele,
ci și asociindu-le poziția cu direcțiile vântului.
Utilizând aceste informații, porumbelul construiește o hartă olfactivă a împrejurimilor
și o folosește împreună cu informații furnizate de către alți analizatori pentru a găsi drumul spre cuib.
Cel mai important miros dintre toate este cel emanat de către porumbar.
În următorul episod, serialul va explora simțul timpului.
Traducerea Tommy