SUPERSIMȚURI
Lumea este guvernată de către ritmuri.
Bătaia unei aripi de pasăre, pulsația inimii,
răsăritul și apusul soarelui.
Stonehenge a fost construit de către agricultorii neolitici
în timp ce încercau să descifreze ritmul anotimpurilor.
Aceleași cicluri vitale ale naturii de atunci,
guvernează și acum viețile noastre și ale celorlate animale.
PERCEPȚIA TIMPULUI
Soarele asigură ritmul de bază, după care se armonizează orice formă de viață, inclusiv noi.
Influența acestui ritm de 24 de ore este atât de copleșitoare
încât majoritatea animalelor și-au dezvoltat un ceas intern
care urmărește acest ciclu.
Ceasul nostru biologic încă măsoară ritmul solar,
chiar dacă am descoperit metode mai evoluate de măsurare a timpului.
Chiar și în orașe, nu putem evita aceste ritmuri naturale.
Noi ne putem baza pe ceasuri în ceea ce privește timpul de plecare,
însă graurii, apelând la ceasul intern, se întorc la cuib cu aceeași precizie.
Cu toate că noi măsurăm timpul artificial,
urmăm aceleași ritmuri circadiene ca și celelalte viețuitoare.
Chiar și în beznă, ceasul biologic măsoară scurgerea timpului.
El influențează chiar și mișcările plantelor.
Ne face să ne simțim obosiți seara, modificând tensiunea arterială și pulsul cardiac.
Tot el reglează și activitatea animalelor de companie în același mod.
Atunci când, conform ciclului solar începe o nouă zi,
ceasul biologic al graurilor indică plecarea din oraș.
Ei se folosesc de poziția soarelui pentru a naviga.
Cu toate că poziția soarelui se schimbă pe cer,
simțul timpului este atât de dezvoltat la păsări, încât acestea îl pot recalcula, compensând mișcarea acestuia pe cer.
În orice moment al zilei ea știe unde ar trebui să fie soarele,
utilizându-l ca și pe o busolă.
În lipsa soarelui, ca și punct de referință, ceasul biologic își pierde acuratețea,
abătându-se de la ciclul de 24 de ore.
Succesiunile regulate ale luminii și ale întunericului se comportă ca și un regulator
păstrând ceasul intern acordat ritmului zilnic al soarelui de 24 de ore.
Ceasuri interne precise sunt cruciale pentru insecte precum albinele,
care își coordonează activitățile în funcție de comportamentul florilor.
Zilnic, la același moment precis,
ceasul intern controlează mișcarea petalelor unor plante, precum volbura.
Albinele își sincronizează vizitele cu aceste "ore de deschidere".
Potrivirea de timp diferă pentru fiecare specie în parte,
așa că albinele sunt recompensate cu nectar la momente specifice, bine stabilite.
Ca și păsările, și albinele folosesc soarele pentru a se ghida.
Simțul lor asupra timpului, nu numai că le recompensează acțiunile,
dar le ajută și în memorarea a până la nouă "ore de deschidere" a florilor.
Înflorirea este atât de strâns legată de activitatea albinelor,
încât se sfârșește după ce polenizarea s-a încheiat.
Un alt tip de ceas biologic guvernează activitatea sezonală a multor păsări.
Primăvara, lăstunii își planifică sosirea din Africa
apelând la un ceas biologic cu un ritm anual.
Departe de tropice, cuibărirea este coordonată de anotimpuri.
Anual, cu o precizie miraculoasă,
viața răspunde acestor schimbări de temperatură și luminozitate.
Pe măsură ce pământul se încălzește, după trecerea iernii,
florile prevernale, precum floarea Paștelui, înfloresc.
Untișorul se întrece cu frunzișul copacilor în a acumula lumina soarelui.
Așa cum acumulează lumina pentru fotosinteză,
frunzele măsoară și creșterea duratei zilelor.
Prin creșterea zilei, modificarea proporției dintre lumină și întuneric
declanșează modificări chimice în mugurii copacilor.
Frunzele răspund noului ritm al luminii.
Organele proaspăt crescute nu vor fi neglijate mult timp.
Precum omizile își planifică apariția în funcție de frunze,
există o pasăre care își coordonează viața în funcție de omizi.
Mărirea zilelor este simțită de către pițigoiul albastru.
Ca și în cazul altor păsări, lumina străbate direct craniul
către ochiul pineal din creier.
Acesta reglează ceasul anual
permițând pițigoiului albastru sincronizarea pontei cu abundența de omizi.
Unele păsări au un simț al timpului atât de dezvoltat,
încât își depun ouăle în aceeași zi a fiecărui an.
Acestea au fost ouate pe 25 mai.
Precizia uliului păsărar
se bazează atât pe informațiile ceasului anual, cât și pe cele legate de lungimea zilei.
El își planifică urmașii în funcție de eclozarea puilor de pițigoi albastru.
Soarele are așa o putere,
încât influențează și ciclul anual al vieții mamiferelor.
În cazul lor, variațiile zilnice ale luminii sunt percepute de către ochi
și estimate de către vestigiile ochiului pineal cerebral.
La cerb, acesta controlează cantitatea de hrană,
stimulând o transformare spectaculoasă.
Rutul masculilor coincide cu scurtarea zilelor.
Schimbarea luminii stimulează eliberarea unor hormoni
care controlează activitatea sexuală a cerbilor.
Scurtarea zilelor cauzează, de asemenea, o modificare spectaculoasă a peisajului.
Nuanțele aurii ale toamnei sunt declanșate din acest motiv.
Pigmenții carotenoizi sunt demascați
pe măsură ce clorofila verde este resorbită de către copaci.
Frunzele cad din cauză că un hormon distruge celulele de la baza pețiolului.
Căderea frunzelor împiedică pierderea apei de-a lungul iernii.
Scurtarea zilelor din ce în ce mai mult, determină și alte vietăți să se pregătească de iarnă.
Aceste modificări ale zilelor sunt înregistrate și de către iepurele polar.
Răcindu-se temperatura, blana acestuia devine mai groasă și mai albă.
Determinat de scurtarea zilelor, iepurele polar este acum camuflat pentru iarnă.
Pe măsură ce iarna se așterne, metabolismul plantelor încetinește, acestea "adormind".
Încastrate în gheață, timpul se oprește pentru ele.
Datorită lipsei resurselor, multe animale găsesc diferite modalități de a parcurge iarna.
În hibernare, inima unui pârș de alun
încetinește de la 300 de bătăi pe minut la doar șase.
Cu viața și timpul aproape suspendate, iarna va părea mai scurtă.
Și luna are influență asupra ritmurilor vieții.
În Africa, apariția lunei pline deasupra lacului Victoria provoacă un spectacol impresionant.
Acestea sunt efemeride.
După luni de trăit în mâl, larvele răspund acum chemării luminii.
Se pregătesc acum pentru ultimul moment al vieții lor.
Mii de adulți apar simultan pentru a se împerechea,
sincronizați de către luna plină.
Numărul mare al efemeridelor, nu numai că prilejuiește întâlnirea adulților,
dar asigură și prădătorilor o masă copioasă.
Peste numai o zi, toate vor fi moarte.
Luna afectează și oceanele.
Forța ei gravitațională atrage apa către ea,
creeând fluxul.
Pe măsură ce luna își continuă drumul pe orbită, apa începe să se retragă.
Odată ce astrul nopții ajunge în partea opusă a Pământului,
forțele centrifuge dau naștere refluxului.
Viața în zonele mareelor trebuie să prevadă aceste fenomene.
Activitatea ființelor vii se bazează pe acest ritm de 12 ore și jumătate.
Multe dintre aceste animale posedă ceasuri biologice care măsoară ciclurile mareice.
Ele trebuie să prevadă durata refluxului
pentru a evita pericolul deshidratării.
Atracția gravitațională a soarelui influențeaza și ea mareele.
Din cauză ca pozițiile relative ale soarelui, lunei și pământului se modifică permanent,
iau naștere ciclurile lunare.
Când forța gravitațională a lunei se suprapune cu cea a soarelui,
se formează cele mai mari maree.
Aceste maree de sizigii se petrec de două ori pe lună,
pe lună plină și pe lună nouă.
De alte două ori pe lună, la primul și la ultimul pătrar, acțiunile lunei și soarelui se anulează una pe cealaltă,
rezultând maree de cvadratură, mai mici și mai slabe.
Viața organismelor marine este guvernată de către acest ciclu.
Această creeatură preistorică debarcă pe țărmuri vara, pe lună plină,
de-a lungul coastelor Americii de Nord.
Conform unui ritual neschimbat de pe vremea dinozaurilor,
crabul potcoavă apare pentru a-și depune icrele.
Ei își suprapun acțiunea peste cea mai ridicată maree de sizigie
astfel încât să-și poată depune icrele deasupra celui mai ridicat nivel al apei.
Protejate de către nisip și departe de apă,
icrele vor fi ferite de peștii prădători.
În următoarea lună, icrele vor trece printr-o metamorfoză dramatică
de asemenea acordată ciclului selenar.
Până la timpul producerii următoarei maree de sizigie, un crab potcoavă în miniatură va fi complet dezvoltat.
Eclozarea este planificată astfel încât juvenilii să fie preluați de această maree ridicată.
De-a lungul țărmurilor californiene,
luna plină cauzează cel mai straniu comportament întâlnit printre pești.
Eșuarea în masă a aterinelor de California
este de fapt vitală pentru supraviețuirea următoarei generații de pești.
Femela depune icrele pe linia fluxului maxim.
Peștii naufragiază doar pentru un moment foarte scurt.
Fiecare val aduce un nou banc de pești.
În timp ce femela depune icrele, masculii se îngrămădesc în jur pentru a le fertiliza.
Protejate de nisip, icrele vor ecloza la următoarea maree înaltă.
Înainte ca viețile noastre să fi fost perturbate de traiul modern,
ciclul lunar ne-a influențat propria noastră reproducere.
Ciclul menstrual al femeii durează încă exact un ciclu lunar,
iar gestația durează exact nouă cicluri lunare.
Când dormim, timpul pare că trece mai repede.
Dacă percepția noastră asupra timpului se poate schimba,
cum este înregistrat timpul de către alte viețuitoare?
Pentru o muscă, lumea pare a se mișca mai încet.
Ochii ei pot percepe intervale de timp mult mai mici decât ai noștri.
Își trăiește scurta viață în viteză foarte mare.
Pentru o muscă, chiar și cele mai rapide acțiuni ale noastre, probabil că i se par destul de încete.
Timpul său de reacție este de zece ori mai rapid decât al omului.
Păsările, de asemenea, au o existență în mare viteză.
Manevrele precise din timpul zborului necesită o coordonare deosebită.
Blocați în lumea timpului nostru,
ne imaginăm faptul că toate viețuitoarele percep timpul în același fel.
Dar, într-un scurt moment al existenței noastre,
musca este prinsă lejer de către lăstun.
Ciclul de viață al unei muște este de doar trei săptămâni.
Cel al unui chițcan, de un an.
Fiecare animal trăiește o anumită perioadă de timp, înainte de a se reîntoarce în pământ.
Aceste durate de viață diferite afectează ratele de supraviețuire.
Majoritatea mamiferelor, indiferent dacă e vorba de elefantul african sau de chițcanul elefant,
înregistrează de-a lungul vieții aproximativ același număr de bătăi ale inimii.
Chițcanul elefant trăiește doar doi ani și jumătate,
însă viața i se desfășoară într-un ritm fantastic.
Inima sa bate de 600 de ori pe minut,
și, ca și în cazul majorității mamiferelor, va înregistra 800 de milioane de bătăi până va muri.
Inima elefantului bate de doar 25 de ori pe minut,
și trăiește cam 60 de ani.
Ar trebui să accelereze de vreo 24 de ori pentru a se putea compara cu lumea chițcanului.
Diferitele ritmuri ale vieții sunt decise de către mărimea corpului.
Cele mai mari animale trăiesc și cel mai mult, metabolismul acestora desfășurându-se lent.
Nu vom putea știi niciodată cu siguranță cum percep celelalte animale timpul,
însă pentru un ghepard adormit, sigur timpul trece mai repede, ca și în cazul nostru.
Percepția timpului pare a fi afectată atât de viteza metabolismului,
cât și de rata de stimulare a receptorilor organelor de simț.
În euforia vânătorii, timpul pare a fi măsurat altfel.
Adrenalina se revarsă în fluxul sangvin, pulsul se dublează,
simțurile asaltează creierul cu informații.
La fel cum timpul pare să încetinească pentru noi în cazul unui accident,
la fel pare să se întâmple și pentru un ghepard și o gazelă implicați într-o urmărire.
Diferența dintre viață și moarte este chiar o fracțiune de secundă.
Rar ajunge un animal la bătrânețe,
din cauză că cele în vârstă se mișcă mai lent și sunt mai ușor de capturat.
Cum modifică vârsta percepția timpului
se poate observa în cazul îmbătrânirii noastre.
Persoanele în vârstă petrec multe ore în inactivitate,
inima lor încetinindu-și ritmul.
Copii sunt mult mai activi, inima lor bătând mult mai repede.
Pe măsură ce înaintăm în vârstă, metabolismul nostru încetinește,
iar împreună cu el, și percepția asupra timpului.
Pentru un adult, anii încep să treacă din ce în ce mai repede.
Pentru un copil, o săptămână înseamnă foarte mult.
În solul de sub Cincinnati, trăiesc creaturi cu un ciclu de viață foarte deosebit.
Timp de 17 ani, aceste animale au dus o viață subterană.
Acum ies în lume pentru prima și singura dată.
Invazia periodică a cicadelor numără milioane de indivizi,
acest fenomen desfășurându-se simultan în multe locații din America de Nord.
Cicadele au părăsit arborii acum 17 ani, imediat după eclozare.
De atunci, un ceas biologic intern a început să măsoare scurgerea anilor.
Acum, larvele sunt pregătite pentru transformarea în adulți.
Fiecare transformare durează 20 de minute.
Nervurile aripilor sunt umplute cu sânge.
Corpul se închide la culoare și se întărește.
Adulții înaripați sunt acum gata să se împrăștie deasupra orașului.
Cicadele sunt cele mai longevive insecte, însă acum viața lor este pe sfârșite.
La începutul unei noi zile, cicadele se fortifică, sugând sevă.
Într-un moment scurt al vieții noastre,
cicadele își desăvârșesc ciclul lor vital.
Se vor împerechea doar câteva minute.
Ouăle sunt depuse printr-un ovipozitor
care taie un făgaș în scoarța arborelui.
Acestea vor fi noua generație.
După îndeplinirea misiunii, cad pe jos, formând un covor de trupuri moarte.
Cicadele nu vor mai apărea în următorii 17 ani.
Existența noastră durează însă mult mai mult.
Trăim același moment însă în timpi diferiți.
În ultimul episod, serialul va investiga cum pot fi înșelate simțurile.
Traducerea Tommy